Da drengen fødtes,
blev han som tidligere spartanere, efterset.
Havde han været lille eller svag, sygelig eller misdannet,
var han blevet kasseret.
Fra det øjeblik han kunne stå, blev han døbt i kampens hede.
Lært aldrig at trække sig tilbage, og aldrig at overgive sig.
Lært at døden i slagmarken i Spartas tjeneste,
er den størst opnåelige sejr i livet.
Da han blev syv år, blev han, som det er vedtaget i Sparta,
fjernet fra sin mor, og styrtet i en verden af vold.
Formet af 300 års spartansk krigssamfund,
for at kunne skabe de bedste soldater, verden endnu har kendt til.
"Agoge" som det kaldes,
tvinger drengen til at kæmpe, sulter ham.
Tvinger ham til at stjæle.
Og om nødvendigt, at dræbe.
Med prygl og piskeslag blev drengen straffet.
Lært ikke at vise smerte eller medlidenhed.
Konstant testet. Kastet i vildmarken.
Sluppet fri for at sætte hans kløgt og vilje op imod naturens rasen.
Det var hans indvielse. Hans øjeblik i vildmarken.
Før han vendte tilbage til sit folk, som spartaner...
... eller aldrig.
Ulven begynder dens kredsen om drengen.
Kløer af sort stål brænder i denne mørke nat.
Rødglødende øjne, juveler fra Helvedes afgrund.
Den store ulv snuser...
Nyder duften af det kommende måltid.
Det er ikke angst, der griber ham,
kun en skærpet fornemmelse af ting.
Den kolde luft i hans lunger.
Vindblæste fyrretræer, der bevæger sig imod den forestående nat.
Hans hænder er rolige.
Hans tilstand... Perfekt.
Således vender drengen, der døden blev tilbudt, tilbage til sit folk.
Tilbage til hellige Sparta, en konge. Vores konge!
Leonidas!
Over 30 år er forpasset, siden ulven og den kolde vinter.
Som dengang nærmer et uhyre sig.
Tålmodigt og selvsikkert fornemmer det, det kommende måltid.
Dette uhyre er skabt af mænd og heste, sværd og spyd.
En hær af slaver, langt ud over fantasiens grænser,
klar til at fortære lille Grækenland.
Klar til at slukke verdens eneste håb om begrundelse og retfærdighed.
Et uhyre nærmer sig.
Det var Kong Leonidas selv, der fremprovokerede det.
Min far lærte mig, at frygt er en konstant faktor.
Ved at acceptere den,
styrkes du.
Min dronning,
den persiske udsending venter Leonidas.
I sidste ende, er spartanerens sande styrke krigeren ved hans side.
Så vis ham respekt og ære, og det vil blive dig gengældt.
Først kæmper du med hovedet.
Så kæmper du med hjertet.
Hvad er det?
Den persiske budbringer venter Dem.
Glem ikke dagens arbejde.
- Respekt og ære. - Respekt og ære.
Rådsformand Theron, du finder dig selv nyttig for en gangs skyld.
Min konge og dronning, jeg underholdte såmænd blot Deres gæster.
Sikkert.
Før du taler, perser, skal du vide, at i Sparta,
bliver alle, selv kongens budbringer, holdt ansvarlig for sine ytrede ord.
Til sagen: hvilken besked bringer du?
Jord og vand.
Red du hele vejen fra Persien for jord og vand?
Vær ikke bly eller stupid, perser. Du har ikke råd til dette i Sparta.
Hvad får denne kvinde til at tro, at hun kan tale blandt mænd.
Fordi kun spartanske kvinder føder sande mænd.
Lad os gå, og køle vores tunger.
Sætter du dine liv højere end din komplette tilintetgørelse?
lyt da godt efter, Leonidas.
Xerxes besejrer og kontrollerer alt, han hviler sine øjne på.
Han styrer en hær så mægtig, at den får jorden til at ryste.
Så enorm at den udtørrer floderne.
Alt hvad Kong Xerxes ønsker, er dette.
Et simpelt tilbud om jord og vand.
Et tegn på Spartas underkastelse overfor Xerxes' vilje.
Underkastelse?
Det bliver et problem.
Rygtet lyder, at athenerne allerede har fået jer ned med nakken.
Og har de filosofer og drenge-elskere, fundet den form for overskud...
Vi må være diplomatiske.
Og som altid har spartanere...
... deres omdømme, at tage i betragtning.
Vælg dine kommende ord med omhu, Leonidas.
De bliver meget vel dine sidste som konge.
Jord og vand.
Galning. Du er en galning.
Jord og vand. Du finder rigeligt af begge dernede.
Ingen mand, perser eller græker... Ingen mand truer en budbringer.
Du bringer kroner og hoveder fra dine besejrede konger til min bytrappe.
Du håner min dronning.
Du truer mit folk med slaveri og død.
Jeg har skam valgt mine ord omhyggeligt, perser.
Du skulle måske have gjort det samme.
Dette er blasfemi. Det er vanvid.
Vanvid?
Dette er Sparta!
Velkommen, Leonidas.
Vi har ventet dig.
Eforerne. Præster for de gamle guder.
Indavlede svin, mere dyr end mennesker.
Skabninger som selv Leonidas må bestikke og trygle.
Ingen spartansk konge er gået i krig uden Eforernes velsignelse.
Perserne anslår deres styrker, til at bestå af en million.
Jeg håber for vores skyld, at de overdriver.
Men der er ingen tvivl om, at vi møder den største hær nogensinde.
Før din plan bliver hørt, hvad kan du da tilbyde?
Vi vil bruge vores overlegne kampfærdigheder
og det græske landskab, til at slagte dem.
Vi går mod nord til kysten.
Vi sikrer os... - Det er august, Leonidas.
Fuldmånen nærmer sig.
Den hellige og gamle højtid.
Sparta fører ikke krig under Carneia.
Sparta vil brænde!
Vores mænd vil dø bevæbnede,
og vores kvinder og børn vil blive taget som slaver eller endnu værre.
Nu stopper vi det persiske kystangreb,
ved at genopbygge den store mur.
Fra nu af leder vi dem igennem bjergpasset,
som vi kalder "De Varme Korridorer".
I de smalle gange vil deres store hær være uden betydning.
Bølge efter bølge af persiske angreb vil smadre imod Spartas skjold.
Xerxes' tab vil være så enorme, og hans mænd så demoraliserede,
at han vil være tvunget til at trække sit felttog tilbage.
Vi bliver nødt til at rådføre Oraklet.
Stol på guderne, Leonidas.
Jeg ville foretrække, at du stolede på dine grunde.
Din blasfemi har allerede kostet os rigeligt.
Bland det ikke sammen.
Vi rådfører os med Oraklet.
Syge, gamle mysterier.
Værdiløse rester af tiden
før Spartas opstandelse fra mørket.
Rester af en meningsløs tradition.
En tradition som selv ikke Leonidas kan trodse.
Han må respektere Eforernes ord.
Sådan lyder loven.
Og ingen spartansk person eller borger,
mand eller kvinde, slave eller konge, er hævet over loven.
Eforerne vælger kun de smukkeste spartanske piger,
til at leve blandt dem som orakler.
Deres skønhed er deres forbandelse.
De gamle stakler har behov som mænd...
... og sjæle så mørke som Helvede.
Bed til vinden.
Sparta falder.
Hele Grækenland falder.
Stol ikke på mænd.
Ær guderne.
Ær Carneia.
Kongens fald er hårdt.
Pompøst, indavlet svin.
Værdiløs, syg, rådden.
Korrupt.
I er i sandhed i den guddommelige konges tjeneste nu.
I vise og hellige mænd.
Ja.
Og når Sparta brænder, vil du bade i guld.
Friske orakler vil blive bragt til dig dagligt
fra hver eneste afkrog af riget.
Dine læber vil færdiggøre, hvad dine fingre startede.
Har oraklet også fravristet dig dit begær?
Der skal mere til end ordene fra en ung pige,
til at fravriste mig mit begær for dig.
Hvorfor er det så fjernt?
Fordi det tyder på, at jeg er...
... en slave, fanget af luksuriøse gamle mænd.
Oraklets ord kan tænde alt jeg elsker.
Så det er derfor min konge mister søvn,
og er tvunget fra den varme seng.
Der er kun en kvindes ord,
der skal påvirke min mands humør.
Det er mine.
Hvad skal en konge så gøre for at redde hans verden,
når de selv samme love han har svoret at beskytte, tvinger ham at gøre intet.
Det er ikke et spørgsmål om hvad en spartansk borger skal gøre,
heller ikke ægtemand eller konge.
Spørg i stedet dig selv, min kære skat:
Hvad bør en fri mand gøre?
- Er det dem alle? - Som du bestilte, 300.
Alle med fødte sønner, til at videreføre deres navn.
Vi er med dig, sir. For Sparta og for frihed,
til døden.
Han er din søn.
Han er for ung, til at have følt en kvindes varme.
Jeg har andre, der kan erstatte ham.
Astinos er lige så tapper og klar som en hver anden.
Ikke ældre end vi var, første gang du stod ved min side i kamp.
Du er en god ven.
Men en bedre anfører... findes ikke.
Min gode konge.
Min gode konge, Oraklet har talt.
Eforerne har talt. Der bliver ingen fremmarch.
Det er loven, min Herre.
Den spartanske hær må ikke gå i krig.
Det gør den heller ikke.
Jeg har ikke udstedt en sådan ordre.
Jeg er her kun for at gå en tur, og strække mine ben.
Disse 300 mænd er mine personlige livvagter.
- Vor hær bliver i Sparta. - Hvor tager du hen?
Det har jeg ikke tænkt over, men...
... nu da du spørger, vil jeg skyde på, at jeg drager nord.
De Varme Korridorer.
Drag ud!
Hvad gør vi?
- Hvad kan vi gøre? - Hvad du kan gøre?
Sparta vil mangle sønner.
Spartaner!
Ja, min frue.
Kom tilbage med dit skjold... eller på det.
Javel, min frue.
Farvel, min elskede.
Han siger det ikke.
Der er ikke plads til blødsødenhed, ikke i Sparta.
Ikke plads til svaghed.
Kun de hårde og stærke kan kalde dem selv spartanere.
Kun de hårde, kun de stærke.
Vi drager af sted.
For vores lande, for vores familier, og for vores frihed,
drager vi af sted.
Daxos, hvilken overraskelse.
Denne morgen er fuld af overraskelser, Leonidas.
Vi er blevet narret. Der kan ikke være mere end et par hundrede.
- Dette er en overraskelse. - Stilhed!
Vi har hørt, at Sparta er på krigsstigen.
Vi var ivrige efter, at tilslutte os en hær.
Er det blod I søger, er I velkomne hos os.
Men du bringer kun denne håndfuld soldater med dig mod Xerxes.
Jeg ser at jeg tog fejl, da jeg antog at Spartas hær matchede vores egen.
Gør den ikke det?
Dig, der.
- Hvad er din profession? - Jeg er pottemager.
Og dig, arcadianer, hvad er din profession?
- Skulptør, sir. - Skulptør.
- Og dig? - Smed.
Spartanere, hvad er jeres profession?
Ser du, gamle ven?
Jeg medbragte flere soldater, end du gjorde.
Ingen søvn i nat.
Ikke for kongen.
Hvert af hans fyrre år har været en lige vej,
til dette reflekterende øjeblik.
Dette ene lysende opgør mellem skjold og spyd,
sværd og ben, og kød og blod.
Hans eneste anger er, at han har så få at ofre.
Vi bliver forfulgt.
De har fulgt os siden Sparta.
Min konge, se!
Hvad er hændt her?
Hvor er alle folkene?
Persere.
Jeg vil skyde dem til at være omkring tyve.
En skygget sti.
Men disse fodspor.
Bagfra.
Barn.
Der er stille nu.
De kom med tågen fra mørket.
De tog os med deres klør og hugtænder.
Hver og en... undtagen mig.
Landsbyboerne... de har fundet dem.
Har guderne ingen nåde?
Vi er dødsdømt.
Ti din mund.
Barnet taler for de persiske genfærd.
Kendt fra gamle tider.
De er jægere af folkets sjæle.
De kan ikke dræbes eller besejres.
Ikke dette mørke.
Ikke disse udødelige.
Udødelige?
Lad os sætte deres navn på en prøve.
Mod De Varme Korridorer, begiver vi os.
Mod den smalle korridor begiver vi os.
Hvor Xerxes' antal styrker er uden betydning.
Spartanere, borgerlige soldater, befriede slaver.
Alle tapre grækere.
Brødre, fædre, sønner.
Drager vi.
For ærens og pligtens skyld, for hæderens skyld, drager vi.
Se!
Persere.
Ind i Helvedes mund, drager vi.
Det er vores have, I moderløse hunde.
Som de er omfavnet af Grækenlands kærlige arme.
Kom.
Sandt.
Det ser ud til, at blive regn.
Zeus spidder skyerne med tordenslag.
Og banker de persiske skibe med orkanvind.
Ærefuldt.
Kun en i blandt os holder sin spartaner i reserve.
Kun ham.
Kun vor konge.
Min dronning?
Min dronning, gårdspladsen er ikke noget passende sted for en gift kvinde.
Sladder og etikette er den mindste af mine bekymringer nu, rådmand.
Diskretion er en nødvendighed.
Hvordan skal jeg kunne være troværdig bag murene til mit eget hjem?
Selv her har Theron øjne og ører, der fylder Sparta med tvivl og frygt.
Du taler som havde hele Sparta vendt sig i mod dig.
Jeg ville ønske, det bare var imod mig.
Mange i vores råd ville stemme for at give alt hvad vi har,
og følge Leonidas.
Men du må vise dem gunst.
Og du kan arrangere at jeg taler for rådet?
Er det grund de mangler, skal jeg give dem besked.
Besked om hvad, min dronning?
At frihed ikke er frihed.
At det har den højeste pris til følge.
Blodets pris.
Jeg skal gøre mit bedste for at samle vores råd,
og dets kamre vil blive fyldt af din stemme.
- Jeg står dig i gæld. - Nej.
Leonidas er min konge, såvel som din.
Jeg så de skibe smadre mod klipperne.
Hvordan kan det være?
Vi så kun en brøkdel af det monster, der er Xerxes' hær.
Der kan ikke sejres her.
Hvorfor smiler du?
Arcadianer, jeg har kæmpet utallige gange,
men har endnu ikke mødt en modstander, der kunne tilbyde mig
hvad vi spartanere kalder en smuk død.
Jeg kan bare håbe,
at der med hele verdens krigere samlet imod os,
findes en dernede, der kan leve op til det.
Frem!
Fortsæt, I hunde.
Frem!
Fremad, sagde jeg.
Stop her!
Hvem er øverstbefalende her?
Jeg er udsending for hele verdens hersker.
Guden af guder.
Kongen af konger.
Og med den autoritet forlanger jeg, at en af jer viser mig jeres befalende.
Hør... tror du, at det usle dusin du bringer med dig skræmmer os?
Disse bakker myldrer med vores spejdere.
Og tror du, at din ynkelige mur
vil gøre andet end at falde sammen, som en bunke tørre blade i regnen.
Vores forfædre byggede denne mur
ved hjælp af gamle sten, fra selve Grækenlands barm.
Og med lidt spartansk hjælp, leverede jeres spejdere mørtlen.
Du skal betale for dit barbari.
Min arm!
Det er ikke din længere.
Gå nu. Løb hjem og beret for Xerxes, at han er oppe i mod frie mænd her.
Ikke slaver. Gør det hurtigt...
Før vi beslutter at bygge vores mur bare en smule større.
Nej, ikke slaver.
Jeres kvinder bliver slaver.
Jeres sønner, jeres døtre, jeres gamle bliver slaver, men ikke jer.
Til formiddag vil I være døde.
Tusinde nationer af det persiske rige vil falde over jer.
Vores pile vil skygge for solen.
Og vi vil kæmpe i skyggen.
Muren er solid.
Den vil lede perserne ind i De Varme Korridorer.
Anfører, har mændene fundet nogen bagvej til os gennem bakkerne?
Nej, sir.
Der findes en sådan vej, gode konge.
Lige over den vestlige højderyg.
Det er en gammel kvægsti.
Perserne kan bruge den til at udspille os.
Ingen kommer nærmere.
Monster!
Vise konge, jeg beder med største ydmyghed om en audiens.
Jeg skal spidde dig, som du står.
Jeg har ikke givet en sådan ordre.
Tilgiv anføreren. Han er en god soldat.
Men en smule primitiv i sin væremåde.
Der er intet at tilgive, nådige konge.
Jeg ved, hvordan jeg ser ud.
Du bærer en spartaners røde farve.
Jeg er Ephialtes, født af Sparta.
Min moders kærlighed fik mine forældre til at flygte fra Sparta.
Og jeg blev kasseret.
Men dit skjold?
Og rustning?
Min fars, sir.
Jeg beder dig, modige konge.
At lade mig ære min faders navn,
ved at tjene dig i kamp.
Min far lærte mig ikke at føle frygt.
At gøre spyd, skjold og sværd til så stor en del af mig,
som mit bankende hjerte.
Jeg vil tjene min faders rustning, nådige konge.
Ved at tjene Dem i kampen.
Det er en stor tillid.
Jeg vil dræbe mange persere.
- Hæv dit skjold. - Sir.
Hæv dit skjold, så højt som du kan.
Din far skulle have fortalt dig, hvordan vores geled virker.
Vi kæmper som en enkelt og uigennemtrængelig enhed.
Det er kilden til vores styrke.
Hver spartaner beskytter manden til venstre,
fra lår til hals med hans skjold.
Et enkelt svagt led, og kæden knækker.
Fra lår til hals, Ephialtes.
Jeg beklager, min ven.
Men vi er ikke alle bestemt til at være soldater.
Men jeg...
Hvis du vil være behjælpelig ved en spartansk sejr...
- Ja? - Så ryd slagmarken for lig.
Hjælp de sårede, bring dem vand.
Hvorfor?
Men til selve kampen, kan jeg ikke bruge dig.
Moder, fader, I tog fejl!
Du tog fejl, Leonidas.
Du tog fejl.
Send Phocianerne til kvægstien.
Bed så til guderne, at ingen fortæller perserne om det.
Jordskælv.
Nej, anfører.
Kampformationer.
Det er her, vi holder dem.
Det er her, vi kæmper.
Det er her, de dør!
På disse skjolde, drenge!
Husk denne dag, mænd...
... for den vil være jeres i evig tid.
Spartanere, læg jeres våben!
Persere...!
Kom og tag dem!
Hold inde!
Giv dem intet.
Men tag alt fra dem!
Vær klar.
Er det, det bedste du kan præstere?
Skub!
Nu!
Skub!
Ingen fanger!
Ingen nåde!
De ser tørstende ud.
Så lad os give dem noget at drikke.
Til skrænterne.
Holdt!
En fandens god start.
Halen i vejret!
Persiske kujoner.
Hvad fanden griner du af?
Vi måtte sige det.
- Hvad? - Vi kæmper i skyggen.
Genoptag.
I dag, vil ingen spartaner dø.
Rolig, søn.
Vi gør, hvad vi er trænede til.
Hvad vi er opdraget til. Hvad vi er født til.
Ingen fanger, ingen nåde.
En god start.
Jeg frygtede, at du ikke kom.
- Jeg beklager, min søn... - Gør, hvad børn er bedst til.
Undskyld ikke.
Din søn påbegynder Agoge næste år.
Det er altid en svær tid for en spartansk moder.
Ja, det bliver svært, men også nødvendigt.
Du vil tale for rådet om to dage.
Min mand har ikke to dage.
Betragt de to dage som en gave.
Det er ingen hemmelighed...
Theron ønsker, hvad du behersker. Det er hans stemme, du må tie.
Alliér dig med ham, og du vil opnå din sejr.
Tak.
Du er lige så vis, som du er rar.
Nå, der var din mor.
Du bør holde bedre øje med ham, hvis han en dag skal være konge.
Det ville være uheldigt, hvis noget skulle hænde ham.
Eller hans smukke moder.